Взех я.
Е, Майкъл, как е?
Горе-долу.
Чух, че имаш нов партньор.
О, да. Франк, това е Ема.
Изглежда по-добре от Аш.
Всъщност, дори аз изглеждам по-добре от него!
Слушала съм много за теб, Франк. - Всички хубави неща са верни.
Какво мислиш за "сандвичите"?
Да преминем към работата, Франк.
Казахте, че искате рубин. Определена форма или размер?
Трябва да е голям. За висулка е.
Избери си.
Мисля, че...
...този ще свърши работа.
Ще струва 750 в кеш.
Ако добавиш нея, ще падна до 500.
Ето 750. Опаковай ми го добре, Франк.
Дадено.
Сложи го в кутия за г-н Брикс.
Няма ли да ги преброиш, Франк?
Трябва да те напляскам, госпожичке, задето задаваш такъв въпрос.
Измамниците са единствените хора, на които имам доверие.
Имат си принципи. Нали, Майкъл? - Да, Франк.
Кутията, Рио! Не е никак сложно!
Майка му се кълне, че е от мен.
Благодаря ти, Франк.
Удоволствие е да се работи с вас.
Удоволствието е взаимно. До скоро, Франк.
Голям досадник.
Франк е безобиден.
Не зяпаше теб, нали. - Приеми го като комплимент.
Защо мъжете си мислят, че е комплимент да те зяпат?
Нещо сме сърдити днес?
Щеше ли да ти хареса, ако аз те зяпах?
Забрави какво казах.
Как мина?
Интересен човек.
Мисля, че Ема го хареса.
Пусна ли шегата за "сандвича"?
Да. - Няма как да не го харесаш.
Защо?
Ще вземем рубините и ще ги занесем на Хелън Картър-Браун този следобед.
Тя ще ни даде чек за 40 000, който ще осребрим веднага,
а после ще прикрием следите. - Звучи добре.
Може ли да погледна? - Разбира се.
Ще се обадя.
Странно...
...мислех, че рубините са червени.
Остави на мен.
Е...
Ще те попитам само веднъж.
Къде е диамантът на г-н Бакстър?
Истински е. - Стига бе!
Наистина ли? - Колко карата е?
Много.
Сигурно струва цяло състояние.
Какво се е случило?
Синът на Франк не е от най-умните хлапета.
Дал ни е грешната кутия.
Трябваше да се досетя, че вие стоите зад това.
За какво говориш? - Стига преструвки.
Не се тревожете, нищо не съм видял.
Аз съм глух и сляп. Както винаги. - Ще бъдеш след малко.
За какво, по дяволите, говориш? - Наистина ли не знаете?
Диамантът "Джоузефин"...
Част от голяма колекция,
откраднат от търговеца на диаманти, който бил нает да го почисти.
Същият е.
Можем ли да го задържим?
Не, не може. - Но защо?
Лош късмет. - Кодексът на измамниците.
Срещнахме се с Франк по работа. Все едно да откраднем от партньор.
А това е забранено? - Определено.
Още от времето на братята Джилети.
Правели "Жицата" в Ню Йорк през 1920-та.
Всичко вървяло чудесно...
...докато Сам не решил да заложи в едно от казината на Вито Дженовизи.
Според легендата, след последния им голям удар,
Сам решил да избяга, като вземе всичко от брат си.
Откраднал всичките им пари и побягнал към улицата.
И тогава...
Какво ще правим?
Нямаме избор. Ще го върнем.
Да предположим, че е откраднал огърлицата по поръчка.
Поръчителят е дошъл да я вземе. - Но тя не е била там.
Което хич не му се е харесало.
Значи смята, че Франк го е изиграл. - И го пребива, за да разбере къде е.
Но Франк е куражлия и не му казва. - Откъде си толкова сигурен?
За кое?
Франк не ми прилича на особено принципен човек.
Външният вид заблуждава.
Откъде си сигурен, че не ни е предал? Залагаме прекалено много на него.
Защото... - Тя има право, Мики.
Залогът е твърде голям.
Франк не е доносник. - Човекът е бил жестоко пребит.
Това обикновено кара хората да говорят. Освен това ни познава.
Би могъл да ни издаде. - Не, не!
Познавам Франк и той не би ни изложил на риск.
Ако Франк ни е издал, ще ни чакат в хотела.
Никой не е влизал. - Нищо и отвън.
Изглежда всичко е наред. - Току-що говорих с болницата.
Нито Франк, нито синът му са в състояние да говорят.
Ако не разговаряме с Франк, няма начин да разберем
за кого е откраднал огърлицата. - Какво ще правим?
Ще седим и ще чакаме онези, който вкараха Франк в болницата,
да дойдат и да ни намерят? - Да.
Ще решат, че ние сме я задигнали. - Вероятно.
Или можем ние да ги открием първи.
Съгласен съм.
Ще им покажем какво означава да настъпиш котката по опашката.
Откъде ще започнем? - Диамантите са деликатен бизнес.
Познавам човек, който знае всичко за него.
Ще започнем от него.
Значи е това, което мислим? - Джоузефин Бейкър.
Някогашната любима на самия Наполеон Бонапарт.
Твърди се, че била лека жена.
Наполеон я е поръчал във Виена, като подарък за десетата им годишнина.
Според завещанието й, искала да бъде погребана с нея,
но семейството отказало и оттогава е в музейна колекция.
Докато Франк Райс не я е откраднал.
Жалко за Франк. - Да, пое голям удар вместо нас.
Ще намерим начин да му се отплатим. Напълно.
Колко струва в действителност?
Трудно е да се каже при сантименталните диаманти.
Сантиментални диаманти? - Да.
Доста е голям.
Сигурно струва около 200 000.
Но като добавим историята, романтиката...
за определен тип колекционери, би бил безценен.
Какъв тип колекционери?
Едва ли приятелят ви Райс го е купил от иБей. Откраднал го е за някого.
По поръчка. - Така решихме и ние.
Но за кого?
Вижте...
Това, което ще ви кажа, трябва да си остане между нас.
Ако разберат, че съм се разприказвал, ще загубя репутацията си.
И това може да не е всичко. - От кого се страхуваш?
Някои от тези колекционери не са особено дружелюбни.
Имат много пари и никакъв морал.
Много борбени.
И изключително безпощадни.
Джо, трябва ми единствено име.
При сантиментални диаманти, говорим за Бакстър или Хаупман.
Те са като Арсенал и Шпорите, но по-недружелюбни.
Бих заложил на Тоби Бакстър.
Разбрал е за появата на диаманта и е принудил Райс да го задигне.
Хаупман е белгиец. Живее в Антверпен. Щях да знам, ако е в града.
Чух, че Бакстър има точно копие на диаманта,
направено специално за колекцията му. Човекът е абсолютен педант.
Сигурно се побърква от мисълта,
че е истински диамант, но не е "Джоузефин".
Това прави колекцията му незавършена. - Знаеш ли къде можем да го открием?
Ако разполагате с диаманта, няма да се наложи.
Той ще ви открие.
Ще наеме преследвач.
Какво е това? - Нещо като частен детектив.
Бих заложил на Пинки Бърн.
Пинки? Не звучи особено страшно. - Гледал ли си "Терминатор"?
Пинки прави Терминатора да изглежда като загубеняк.
Няма да се откаже, докато не получи каквото иска.
Само защото попитахте - адресът на Бакстър.
Мерси, Джоел. Оценяваме го.
Няма проблем.
Но ако питате мен..
аз не бих застанал между Бакстър и нещо, което желае.
Благодаря ти. - Няма проблем.
Някой трябва да го каже...
Ако този тип е толкова опасен, защо просто не му дадем огърлицата
и да забравим? - Шон има право.
Да. Той не знае кои сме. Може да си остане така.
Не.
Бакстър не трябва да победи. Не и след онова, което причини на Франк.
Не можем да го забравим. - Да, съгласен съм.
Ако вие двамата искате да се откажете, ще ви разберем.
Наистина ли сте готови да се изправите срещу Бакстър заради Франк Райс?
Да. - Така оцеляваме.
Кодексът на измамниците. - Значи и ние ще участваме. Нали?
Така изглежда.
Как ще действаме?
Трябва да разберем с кого си имаме работа.
Аш, разбери каквото можеш. Нека намерим слабото му място.
Албърт, използвай контактите си, за да проучиш Пинки Бърн.
Ема, ти и Шон вървете в къщата на Бакстър.
Искам да знам кой влиза и излиза. Междувременно...
Аз ще се опитам да измисля план.
За предпочитане някой, в който няма да свършим мъртви.
Ще се постарая.
Търговията в "Хатън Гардън" е сложно нещо, Албърт.
Има своите традиции и врагове.
Диамантите успяват да извадят и най-доброто, и най-лошото у хората.
Затова се грижим един за друг.
И за нас репутацията означава много.
Ако те ограбят, не тичаш при ченгетата.
Застраховките ни се покачват. Не си заслужава.
Затова поемаш удара и продължаваш.
Хора като Бакстър знаят, че няма да намесим полицията.
Така успява да се измъкне. - Колко добре познаваш Пинки Бърн?
Доста добре.
Започна като куриер, пъпчиво хлапе.
Имаше ужасен характер.
Скоро разбра, че може да печели повече като преследвач,
използвайки познанията, които бе натрупал.
Пазачът на дивеча се превръща в бракониер, а?
Именно.
Бърн е убиец, Албърт.
Няма милост.
Затова е добър - няма да се спре пред нищо.
Ако търси нещо, а ти знаеш къде е...
Не е добра позиция.
Пинки Бърн? Да, чух, че бил в града.
Винаги минава през бордея на "Севън Систърс Роуд",
за да посети полякиня на име Ева.
Знаеш ли къде е отседнал? - Да, знам.
Би ли ми казал? - Не.
Има ли причина? - Две.
Първо, последният, който го издаде,
Пинки замъкнал в касапница, отрязал му топките и го накарал да ги изяде.
Обичам да си хапвам, г-н Стролър, но човек трябва да знае границата.
Правилно.
А втората?
Баба ми била изнасилена от военен по време на войната.
Причакали я в тъмна алея.
Мама ми каза да не вярвам на янки.
Стотачка ще стигне ли?
Колкото и да искам да ти помогна, защото си по-възрастен и по-опитен...
Имайки предвид тези два довода, нищо, освен банкнота от 200 лири,
не би ме убедило да ти кажа къде е хотелът му.
Нека са 150 и ще се погрижа за обяда.
Искам пудинг.
Естествено.
Хотел "Странд".
Трети етаж, президентския апартамент.
Ема?
Бакстър живее в къща в Хамстърд.
Електрически врати, аларми на входа. Един единствен посетители.
Беше там около час.
Пинки Бърн? - Най-вероятно.
Албърт?
Бърн е отседнал в хотел "Странд".
Бакстър му се обадил сутринта, когато разбрал, че Франк е изгубил диаманта.
Наредил му да го върне.
Добре.
Какво знаем за Бакстър? - Няма работа, приятели или връзка.
Истински ненормалник. - Как така?
Гросмайстор, заринал се е в пъзели и има IQ 220.
Трудна мишена.
Може би това обяснява диамантите -
страстта към любовта и романтиката, огромният жест.
Защо?
Защото любовта е лудост, нали? Пъзел, който не може да бъде решен.
Отлично.
Минало?
Тоби Бакстър.
Единствено дете на преуспял магнат на име Реджинълд Бакстър.
Завършил с отличие философия в Оксфорд.
След смъртта на родителите си, той наследява семейния бизнес.
Продава го веднага за около 100 милиона.
Пенсионира се на 27.
Оттогава не е работил нито ден.
Блазе им на някои.
Абсолютен самотник, обсебен от едно-единствено нещо -
сантименталните диаманти.
Съхранява колекцията си в модерен трезор под къщата си.
И никога не излиза.
Същият откачалник е като Хауърд Хюс.
Всичко идва по поръчка - храна, книги, антики.
Как можеш да измамиш човек, който не напуска дома си?
Изключително трудно.
Щом той няма да дойде при нас, ние ще отидем при него.
Аш, как ще влезем в трезора?
Реших, че ще ни се наложи, затова проверих.
Пирати, сър? - Да, пирати.
Из целите Южни Кариби по това време на годината.
Мой приятел бил ограбен близо до Мустик.
И нямам предвид Дългия Джон Силвър. Не, не, не...
Ползват калашници и моторници в днешно време.
Това ще свърши ли работа?
Трипластов титаний,
специална швейцарска ключалка с променящ се код.
Същински бункер. 60 сантиметра подсилен бетон.
Единственият начин да се влезе е през титаниева врата,
управлявана чрез пръстови отпечатъци.
И сякаш това не стига, a има и две резервни системи.
Четирицифрен код, който се променя на всеки 30 минути.
Всяка комбинация се предава от производителите в Цюрих.
Ако успеем да пробием защитата,
има система за гласово разпознаване, свързана с основната аларма,
която прави разлика между човешки глас и запис.
Няма начин да я излъжем.
Създаден е да издържа на всякакви атаки,
така че предполагам, ще се справи с... пирати.
Чудесно. И ще се побере в "Лейди Маргарет"?
Разбира се, сър.
Трезорът на Бакстър съвсем не е обикновена стая.
По-скоро е негов личен музей.
Каквото и да има там, изглежда е ценно.
Има само два подобни трезора в страната.
Другият е под кабинета на министър-председателя.
Значи проникването в сейфа не е вариант?
Може да стане, но ще ни отнеме седмици.
Дотогава вероятно ще са ни открили. - Значи отпада.
Какъв е планът, Майкъл?
Все още притежаваме онова, което желае, а това ни дава предимство.
Значи Франк Райс твърди, че някой е откраднал диаманта от него.
Откъде знаем, че не лъже? - Първо пребих сина му.
Ако знаеше къде е, щеше да ми каже.
Искам тази огърлица. - Ще я открия.
Ако огърлицата беше в теб, какво щеше да направиш?
Щях да се опитам да я продам. - Да, но на кого?
Сантиментални диаманти...
Специфична сфера.
Би потърсил нечий съвет.
Ало? - Мики, Джоел е.
Имаме проблем.
Г-н Стоун, разбрах, че имате нещо, което принадлежи на моя клиент.
Принадлежи? Интересна дума.
Мислех, че Бакстър е накарал Франк Райс да я открадне.
Да не увъртаме, г-н Стоун.
Бих могъл да дойда и да я взема, ако няма проблем.
А ако има? - Не се прави на умник, синко...
И двамата знаем какъв е отговорът.
Съжалявам, нямаш късмет. Начукай си го.
Това беше малко неочаквано.
Значи си решил да прескочиш преговорите?
Забравяме колко умен е Бакстър.
Открил е Джоел, защото е знаел как ще постъпим. За него сме предвидими.
Не е ли предвидимо и че току-що хвърли Джоел в ръцете му?
Бърн е ловец. Предложих му по-голяма награда.
Награда? Имаш предвид нас?
Най-добрият начин да го отдалечим от Джоел.
Значи сега е погнал нас.
Трябва да бъдем по-умни.
Бакстър няма да се унижи плащайки за нещо, което вече счита за свое.
Така че...
Ще му спретнем пъзел.
Да. Хайде. В това сме най-добри.
Вярно е. - Ще го убедим, че не е у нас.
Междувременно ще я продадем на друг.
Да, но да го убедим, че не е у нас, ще е трудно.
Това зависи от историята, която ще му разкажем.
Ако е дори наполовина толкова умен, колкото всички твърдят...
Тогава ще се погрижим всичко, което кажем, да се потвърди.
Ако не го познавах, щях да кажа, че е развълнуван.
Наистина е развълнуван. - Не е нещо особено сложно...
Просто не обича да губи. - Значи е борба на характери.
Знаете ли какво ме тревожи? - Какво?
Винаги го побеждавам на шах. - Чух те!
Просто казвам истината. - Играхме три от пет.
А аз спечелих другите две.
Господа! Разполагаме с малко време.
Трябва да измислим нещо много убедително,
за да накараме Бакстър да повярва, че диамантът не е у нас.
Да, но за да се отървем от него завинаги,
трябва да го накараме да мисли, че няма смисъл да го търси повече.
Нямаме много време.
Трябва да уредим доказателствата.
Аш, влез в Интернет. Трябват ми пет билета до Монако,
първа класа за тази вечер. - Дадено.
Шон, хотел "Радисън"...
До летището? - Не, има по-близко. До Ковън Гардън.
Вземи електронна карта и тоалетни принадлежности от стаята.
Ема... събери багаж за една вечер.
Къде отивам?
В леговището на звяра.
Искаш да съм примамката за Бакстър?
Имаш ли нещо против?
Ще трябва да си помисля.
Нямаш особено добро мнение за Франк Райс, нали?
Ще излъжа, ако кажа, че не е така. Той ни вкара в тази бъркотия.
Защо изобщо го обмисляш?
Не тръгвай срещу Бакстър, само защото Мики го иска.
Повярвай ми. Така няма да се получи.
Ако се изправяш срещу голяма мишена,
трябва да имаш чувство тук вътре.
Когато се запознахме, си помислих две неща.
Първо, че си най-талантливият млад измамник, когото съм срещал.
И второ...
Постигнала си го сама, без семейство.
Но аз имам Шон.
Не говорех за такова семейство.
Франк е бил принуден да го направи, защото Бакстър е заплашил сина му.
Нямах представа.
Бакстър не играе по правилата.
Отвлекли хлапето от улицата, завързали го за стол и го залели с бензин.
Накарали го да се обади на баща си, докато един от тях пушел цигара.
Не знаех. - Ясно е защо Франк го е направил.
Това, което не е толкова просто е, че по-късно отказал да ни издаде,
въпреки че е знаел, че той и хлапето ще бъдат пребити.
Затова Франк е част от семейството ми.
Не ни свързва кръвна връзка.
Свързва ни единственото нещо, на което разчита всеки измамник, за да успее.
Чест.
Това всъщност е нашият кодекс.
Не става въпрос за перчене и забавни истории.
Това е единственият начин да оцелеем.
Добре, ще го направя. Ще убедя Бакстър, че диамантът не е у нас.
Къде би отишъл Пинки Бърн най-напред?
Еди, Мики е. Слушай ме много внимателно!
Мога ли да помогна?
Майкъл Стоун.
Съжалявам. Не съм го чувал.
Грешен отговор.
Това, което ще се случи, е че ще ми дадеш адрес,
а аз няма да ти счупя краката.
Г-н Хаупман?
Мисля, че имам нещо, което ще ви заинтригува.
Огърлицата "Джоузефин".
Не, съжалявам, сър, офертата важи само за днес.
Знам какво ще кажеш. Ще бъда внимателна.
Внимателна?
Единият е психопат, а другият е меко казано лунатик.
Да съм се проваляла някога?
Но това е по-сложно.
Никога не сме се забърквали с хора като тези.
Нека поне дойда с теб. - Шон, знаеш, че няма да се получи.
Защо трябва да си ти? - Защото трябва да е жена!
Жена...
Всичко става прекалено бързо, а ние не сме подготвени.
Мики не би ме изпратил, ако не вярваше, че ще се получи.
Ще внимавам. Знам какво върша.
Мики? Е, той каза, че тези ще ти потрябват.
Хаупман е на път.
Самолетът му каца в пет, ще се срещнем в хотел "Аскит" в седем.
Важни са детайлите. Ще бъдем до теб.
Важни са детайлите.
Това не е правилно. - Хей, хей, хей...
Ще сме до нея.
Докато разполагаме с момента на изненада,
Бакстър няма да разбере откъде му е дошло.
Ема ще излезе отпред, а ние отзад.
Финални щрихи?
Не е правилно.
Ема Кенеди?
Кой сте вие? - Седнете.
Сигурно се шегувате.
Ако нещо се случи със сестра ми... - Нищо няма да й се случи.
Не можеш да си сигурен.
Ако някой от нас можеше, щеше да го направи.
Но Бакстър е романтик. Жена е най-добрият ни шанс да успеем.
А ако грешиш?
Ще се оправя.
Хотел "Радисън"?
Бих желал да запазя президентския апартамент за днес.
Майкъл Стоун.
Не, само за днес. Имаме полет вечерта.
Мики каза, че трябва да го оставя да ме удари три пъти, преди да проговоря.
Получих два в стомаха,
после ме хвърли върху масата и след това му казах къде живеете.
Мислех, че вие от Ливърпул, сте костеливи орехи.
Такива сме, но сме свикнали да отвръщаме.
Добре е, че не си го направил.
Готово.
Боли ме. - Добре. Стегни се.
Уютно е.
Какво искате? - Ще ми кажете къде е огърлицата ми.
Не е у нас.
Защо тогава сте питали търговец на диаманти на кого да я продадете?
Добре.
Беше у нас, но вече я няма...
Не си играйте игрички с мен, госпожице Кенеди.
Губите си времето.
Ще ми кажете всичко. И ще разбера, ако ме излъжете.
Сутринта се върнахме в апартамента...
Не беше обикновен взлом.
Прекъснали са телефона и алармата. Открили са ни много бързо.
Били са много добри.
Мястото беше разхвърляно, но това не доказва нищо.
Продължавай.
Мики каза, че е бил професионалист...
преследвач.
Продължавай.
Нямах представа какво е преследвач, но Мики знаеше.
Когато изчезне голям диамант, колекционерите не го декларират.
Те наемат преследвачи, които да им го върнат.
Тези хора работят прикрито - фалшиви паспорти, кредитни карти.
Те са безпощадни. Не спират, докато не получат каквото искат.
Бакстър е пратил преследвач по петите ни, за да си върне диаманта?
Именно.
Значи имаме проблем.
Какво ще правим сега?
Ще се скрием.
Къде?
Където ходим винаги - "Барът на Еди".
Бях там.
Поговорих си с бармана.
Каза, че са изгонили всички.
Не, не можете да изпразните бара. Ами редовните клиенти?
НИЕ сме редовните ти клиенти.
Всичко ще е наред. Ще ти звънна по-късно.
Щяхме да стоим там, докато измислим план.
Значи знаем, че преследвачът е по петите ни. Какво ще правим сега?
Ало? - Някой вече беше по следите ни.
Да? - Добро утро, г-н Стоун.
Как говореше? - Моля?
Имаше ли акцент? - Да, имаше.
Холандски или френски. Нещо такова. Откъде знаеш?
Бил е Хаупман. Пратил е преследвача си.
Хаупман? Кой е Хаупман?
Нека кажем, че имаме общи интереси.
Ясно.
Значи преследвачът ви се обади... Какво каза?
Имате нещо, което клиентът ми желае. - Което е?
Нека не губим време, г-н Стоун.
Освен ако не искате да се случи нещо с бандата ви.
Огърлицата не се продава. - Добре. Клиентът ми не би платил.
Ще му я дадете. Скоро ще получите инструкции.
И не правете нещата по-зле за вас или вашите приятели.
Не можеш да надхитриш преследвач, Майкъл.
Можем.
Всъщност...
Точно това ще направим.
След телефонния разговор...
Къде отидохте?
Имахме резервиран полет, затова се настанихме в "Радисън" до летището...
Изиграхме го сякаш се настаняваме, докато дойде време за полета ни.
Имаме резервация на името на Майкъл Стоун.
Наздраве.
Чакай.
Резервацията в хотела. Провери я.
Продължавай.
Знаехме, че преследвачът ни наблюдава, и че иска да вземе огърлицата,
преди да напуснем страната, затова се уверихме, че знае къде е.
В апартамента е нает сейф по заявка на гостите.
Резервирахме си маса чрез портиера, за да е ясно, че стаята е празна.
И после се измъкнахме.
Преследвачът щеше да мисли, че огърлицата е в сейфа.
И три... две... едно...
Казвам се Майкъл Стоун. Отседнал съм в президентския апартамент.
Обядвам отсреща и току-що видях човек в стаята си.
Бихте ли пратили охраната да провери? Благодаря ви.
Охраната щеше да намери преследвача да отваря сейфа.
Решихме, че сме свободни.
Ще ми се да видя лицето му, когато охраната го пипне.
Фалшив паспорт, фалшиви кредитни карти,
ще го затворят за дълго.
Но той беше твърде умен. Не се хвана на въдицата.
Охрана, ние сме в апартамента. Сейфът е непокътнат.
Бил е една стъпка пред нас през цялото време.
Стига игрички. Дайте ми диаманта.
Сега!
После изчезна.
Всичко съвпада.
Хотелът, полетите...
Всичко.
Защо тогава си се върнала в апартамента?
Беше разхвърлен и не можехме да останем там.
Щяхме да отседнем другаде. Трябваха ми дрехи.
Така е. Бяхме там точно когато тя излизаше.
Покажи ми чантата си.
Каза, че си взела вана в хотела.
Важни са детайлите.
Няма го.
Рано или късно ще разбера къде Хаупман е скрил диаманта ми.
Бяхме прекалено близо, за да се откажем толкова лесно.
Първата ми покупка.
Подарък от Байрон за контеса Гуичиоли през 1819.
Жълт брилянт. 13 карата.
Има няколко леки драскотини и несъвършенства в симетрията.
Не струва много сам по себе си.
Но Байрон го е дал на последната жена, която е обичал.
В това е истинската му стойност.
Прекрасен е.
Може ли?
Разбира се.
Изглежда точно като оригинала.
Но знам, че не е...
А истинската огърлица е изчезнала.
Сигурно вече е в Антверпен при Хаупман.
Откъде знаеш, че Хаупман живее в Антверпен?
Какво? - Каза, че не си чувала за Хаупман.
Не си познала акцента на преследвача му.
Откъде тогава знаеш, че Хаупман живее в Антверпен?
Ами аз... - Не е имало преследвач.
Всичко е лъжа, нали? - Не.
Но всичко съвпада.
Апартаментът, хотелът, полетът, дори историята на бармана.
Защо сте го направили? Димна завеса.
Искате да повярвам, че диамантът е другаде.
Което означава...
...че той все още е у вас. - Къде е?
Не знам. - Той ще те нарани.
Да, прав си. Още е у нас.
Къде? - Не знам!
Имам предвид, че не знам точно.
У Мики е. - Чакай!
За да разкажеш историята си,
трябва да си се оставила на г-н Бърн да те открие и да те доведе тук.
Което означава, че твоите хора знаят, че си тук и те очакват
да се върнеш и да им кажеш, че съм повярвал на историята.
Къде трябваше да се срещнете?
Не трябваше да продължи толкова дълго.
Имаме среща с Хаупман след час.
Трябва първо да се отървем от Бакстър.
Г-н Бакстър се питаше дали бихте го посетили.
Този Майкъл Стоун...
Сигурно му имаш голямо доверие, за да дойдеш тук сама.
Така е.
А сега те е предал?
Не, вината не беше негова.
Аз сгреших, не той.
Планът на Мики проработи.
Беше убеден, че сме изгубили огърлицата.
Значи мислиш, че ме е надхитрил?
Не е ли така?
Не и щом си тук,
а лъжите ти са изобличени...
Ще получа огърлицата, а вие няма да имате нищо.
Победата ще е изцяло моя.
Ето ги и тях.
Добре ли си? - Добре съм.
Много съжалявам.
Много трогателно, но да преминем към същността. Огърлицата ми.
Не мислиш, че съм толкова глупав, че да я донеса.
Надявам се, че не си толкова глупав, че да дойдеш без нея.
Ти трябва да си известният Майкъл Стоун?
Изглежда планът ти се провали.
Така изглежда. - Прекрасна история...
Доста сте се постарали.
Така е.
С каква цел? - Ти си геният, ти ми кажи.
Уговорили сте да продадете огърлицата на друг.
Хаупман.
Отлично. - Благодаря.
За човек, горд от интелекта си, съм изненадан, че прибягваш до насилие.
А, Франк Райс.
Твой приятел? - Да.
Изгуби нещо, което беше мое.
Това е истинският тест за интелигентност, г-н Стоун.
Войните се печелят не от войниците,
а от генералите, който ръководят битката.
Ако най-добри резултати се постигат чрез насилие, така да бъде.
Ще ми върнете огърлицата или г-н Бърн ще я вземе насила.
Резултатът ще е еднакъв.
Приятелите ти изглежда разбират неизбежността на моята победа.
За разлика от теб.
Добре.
Мога ли да помоля за услуга в замяна?
Можеш да опиташ.
Имам среща с Хаупман след...
30 минути.
Очаквам да получа солидна сума пари за огърлицата.
Сигурен съм, но изглежда ще се наложи да го разочароваш.
Може би не.
Нима?
Виждам, че имате отлично копие.
Мислиш, че можеш да извлечеш полза от загубата?
Наистина ли смяташ, че можеш да продадеш на Хаупман моето копие,
вместо оригинала?
Имам наистина ужасен ден.
Не можеш да ме обвиниш, че ще се пробвам.
Така е.
Не мога да отрека и задоволството, което ще ми доставиш,
ако успееш да продадеш копието на Хаупман.
Е...
Имаме ли сделка?
Имаме сделка.
Самият Наполеон...
...е държал това в ръцете си...
...а после го е поставил около врата на Джоузефин...
...като свидетелство за любовта си.
Успех с Хаупман, г-н Стоун. И се наслаждавайте на парите му.
Ще го направя.
Изпрати ги.
Това беше забавно. - Дядката е откачен.
Поне все още сме невредими и можем да изкараме нещичко.
Имаме 25 минути да се доберем до Хаупман.
Можеха да ни откарат.
Г-н Хаупман, ще бъда при вас след половин час.
Не сте против да проверя дали е истинска?
За 300 000, моля, заповядайте.
Без съмнение, това е истинската "Джоузефин".
Може ли да попитам как сте се сдобили с нея?
Може ли?
Разбира се.
Изглежда точно като оригинала.
Но знам, че не е.
А истинската огърлица е изчезнала.
Сигурно вече е в Антверпен.
При Хаупман.
Ужасно съжалявам.
Много трогателно,
но да преминем към същността.
Огърлицата.
Успех с Хаупман, г-н Стоун. И се наслаждавайте на парите му.
Ще го направя.
Дълга история.
Е, имаме сделка.
За мен беше удоволствие.
Отлична работа.
Знаех си, че ще успееш. - Надяваше се да успея.
Рискът беше изчислен. - Нима?
Бих искала да видя изчисленията някой път.
Сам-самичка в онази къща с Бакстър и онзи психопат...
Била си изплашена.
Бях ужасена. - Можеше да се откажеш.
Не, не. Албърт каза... - Я почакай!
Не си го направила заради причините, които изтъкна Албърт, нали?
Защо винаги си толкова самодоволен? - Прав ли съм?
Цитираш кодекса и знаеш какво ще направим още преди да го направим...
Прав ли съм? - Бях ужасена.
Можеха да ме убият. - Освежаващо, нали?
Да, беше страхотно. Ще го повторя без да се замисля.
Значи съм прав.
Я почакай, мислиш, че го направих...
Отчасти, за да ни измъкнеш, отчасти заради Франк Райс, но най-вече
защото беше предизвикателство, на което не можа да устоиш.
Смяташ, че го направих, за да си докажа нещо?
Да.
Знаех, че хлапето има нещо общо с това.
Разменил е кутиите.
Дали ще направят ДНК тест, ако ги помоля?
Отбихме се да ви кажем, че Бакстър няма да ви тормози.
Ами "Джоузефин"?
Погрижили сте се? - Така мисля.
Благодаря, Мики, ти си най-добрият.
Заслугата е най-вече на Ема.
Не знам как да ти се отблагодаря.
Мога да опитам, ако се пъхнеш до мен...
Благодаря, но трябва да тръгваме.
Почти забравих...
Донесохме ти грозде. - Много мило, Мики.
Ема предложи. - Наистина?
Сигурно искаш да останеш и да ми го подаваш в устата?
До скоро, Франк.
Хей. - Здрасти.
Отлично, мила. Чудесна работа. - Благодаря.
Знаех, че ще се справиш. - Дали сте половината на Франк?
Трябваше или щяхме да нарушим кодекса и да ни налегне лош късмет.
Откъде сме сигурни, че Бакстър няма да провери огърлицата?
Би могъл, но съм сигурен, че няма да го направи.
Защо? - Защото мисли аналитично.
Според него той е взел копието от поставката сам.
Истинската причина, поради която няма да провери,
е че въпреки всичко...
той е стар романтик.
Всеки път, щом погледне огърлицата, той няма да я вижда като копие.
Ще вижда историята.
А както всички знаем, няма нищо по-хубаво от добрата история.
Напълни я, Еди.
Наздраве.
Горкият Еди. Ти единствен си изпати от цялата работа.
Браво, Еди, пое един удар за отбора. - Всъщност бяха три.
Затова смятам, че трябва да ти благодарим, като...
...момент...
си платим сметката. - Да, на куково лято.
Аш?
Добре. - 184 лири.
Къде е уловката? - Няма уловка.
Не са фалшиви, нали? - Еди! Как можа да го кажеш!
Познавам ги много по-дълго от теб.
Парите са истински.
Наистина?
Е...
Ще ви върна рестото.
Не мога да повярвам. - Какво?
Човекът беше пребит заради нас,
а вие му благодарите, като му плащате онова, което вече му дължите.
Само го погледни. Не може да бъде по-щастлив.
Не става въпрос за това. - Точно за това става въпрос.
Щастието не идва от онова, което притежаваш...
Или онова, което мислиш, че притежаваш.
Но...
почти винаги е придружено от торба с пари.
Чакайте!
Къде е Джоел?
Хайде де!
Превод и субтитри: theartofhustle.com